Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Pamětníci rudé svatyně bratří v kovu Metalmania nejspíš potvrdí, že jsem ten, který kdysi oslavoval jambickým hexametrem alba RHAPSODY, tančil v kožených slipech kozáčka se zubatým mečem v ruce a s loutnou na hradbách skládal oslavné ódy na Slepé strážce. Hříchy mládí. Když jsem trochu odrostl panošským spoďárům, nadával jsem jak špaček na debilní pózy MANOWAR, na početné kopírkové bandy blbečků v kožence a další nešvary, které pro mne z heroického metalu učinily přehlídku patosu a slabomyslných propriet.
Není nad to pustit si jen tak heavy metalovou desku, kde je tohle všechno v množství skutečně bohatýrském a najednou zjistit, že to člověka baví přesně jako v časech, kdy snil o hradech a mocných krvavých bitvách. A baví ho to proto, že autoři téhle epické šlamastyky udělali prostě jednu drobnost – nahustili pózy na co nejmenší plochu a (redakční kuchař RIP odpustí) oflambovali je ironií a absurditou. Výsledný (sežehnutý) kosmohaggis je jednoduše lahodný.
Kapitána pirátské chásky ALESTORM Christophera Bowese by ještě do nedávna málokdo podezíral, že bude mít svůj milovaný žánr tak moc na protetickém háku, ze všeho nejméně prosolený mořský vlk Louis, který malinko rozpačitě hodnotil debut jeho vedlejšího projektu GLORYHAMMER. Bowes pochopil, že hraní si na metalové piráty je absurdní, ale ještě absurdnější bude, když spojíte středověké bojovníky v kiltech, trolly, démony, jednorožce a čaroděje, a celou tuhle chamraď pošlete nadsvětelnou rychlostí zapalovat vesmír ve zfušovaných marvelovských kostýmech.
V textech i hudbě GLORYHAMMER nenajdete zcela důsledně nic krom stereotypů a klišé. Ale jejich hustota a surreálné spojení zakládají na něco, co angličtina označuje nádherným slovem cheesy. Je to prostor mezi trapným a neodolatelným. Neodolatelně trapná je celá nová deska „Space 1992: Rise of the Wizard Chaos“, která nás, jak název napovídá, posílá červí dírou zpět do osudového roku 1992. Česko a Slovensko si dávají sbohem, v Itálii probíhá akce Čisté ruce a mocní bojovníci z království Fife se vydávají do bitvy poblíž galaktické pevnosti, protože čas Apokalypsy nadešel. Místo mečů mají duhy, místo koní sedlají jednorožce a produkují přitom podobné perly:
Like a tears of the Unicorn lost in the rain Chaos will triumph this day
Jejich bojové hymny pokrývají širokou škálu čítankových metalových póz – dunivé manowarovské halekačky („The Hollywood Hootsman“), blindguardianovské bryskní fantasy marše („Questlords of Inverness, Ride to the Galactic Fortress!“), rhapsoďácké prznění klasické hudby („Rise of the Chaos Wizards“), kozaté osmdesátkové metal-turbo-disco („Universe on Fire“), prostě ty nejepičtější monumentálně klenuté vypalovačky, jaké může současný heavy metal nabídnout („Heroes of Dundee“, „Apocalypse 1992“). Podobně jako na obalu není ani na albu nic komplikovaného. Vezměte pár metalových evergreenů, poslepujte je na malém prostoru, dejte jim co nejkřiklavější barvy a pošlete to do Galaxie šířit lásku, chaos a jednorožce.
A proč je to celé tak strašně zábavné a při vší přepálenosti to nebudí pocit nevolnosti? Jednak proto, že celý line-up klávesovým generátorem patosu Bowesem počínaje, vokálním mistrem teatrality Thomasem Winklerem konče, odvádí prvotřídní práci (navíc velmi kvalitně zprodukovanou), jednak proto, že se tu hlásí o slovo syndrom Strážců galaxie. Pamatujete na nedávnou marvelovku, která měla zdánlivě celé superhrdinské univerzum dokonale na salámu, aby nakonec uprostřed úsměšků vzdala svým závěrem čest jeho neodolatelné poezii? Stejně fungují i GLORYHAMMER. Ušklíbají se, ale ne proto, že by jim byl heavy metal k smíchu a chtěli ho parodovat.
Tahle kapela si všechny pózy užívá tak mohutně, že nakonec člověk podléhá i tomu, k čemu měl doposud ironický odstup. GLORYHAMMER jsou metaloví Strážci galaxie a „Space 1992: Rise of the Wizard Chaos“ heavy metalový blockbuster roku… Netušil jsem, že to někdy pronesu zcela vážně, ale (au!) „Bravo, kapitáne Bowesi!“
Druhé pokračování příběhů z království Fife, tentokrát hozené do vesmírných dálav a temnot, je stejně výživné, jako jeho předchůdce. Spousta tradičního heavymetalového materiálu je zde znovu ukuta do bezvadně fungujících skladeb, jimž nechybí přesvědčivost a místy dokonce i hitovost („The Hollywood Hootsman“ nebo diskotéka „Universe In Fire“). Thomas Winkler k tomu navíc dál pěje s razancí letité superstar, takže já jsem i podruhé navýsost spokojen.
24. června 2019
Hooya
8,5 / 10
Přestože si GLORYHAMMER půjčují od kdekoho, dokážou být zajímavější než původní lídři tohoto paběrkujícího žánru. Upřímně, již ani nepamatuji, kdy jsem naposledy slyšel tak dotáhnutou powerspeedmetalovou kolekci, za kterou se před druhými nemusíte stydět, za to ji musíte každé ráno pozřít. A když už ne celou, tak alespoň „Rise of the Chaos Wizards“, novodobou heavymetalovou hymnu.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.